Jag har känt mig mer känslig igen den senaste tiden, blir glad så jag gråter och blir ledsen så att jag gråter. Något jag är glad för, jag gillar känsligheten, livet kommer liksom närmare inpå en på det viset, berör än på ett annat sätt, blir mer liv. Senaste dagarna har jag gråtit över hur världen är beskaffad, att vi som har roffar åt oss, att flyktingar som kommer från vad vi inte ens kan föreställa oss inte välkomnas utan motarbetas i sin flykt. Jag har gråtit över barnen som lider, över föräldrarna som blir av med sina barn och barnen som får växa upp utan sina föräldrar. Jag har gråtit över att Elton har valt bort mig till förmån för sin pappa. Hur han hellre har med pappa på gymnastiken trots att det inte ens skulle varit någon gymnastik om det inte vore för mig och inget annat heller. För det är ju inte så att P ordnat de sakerna. Som tur är börjar det bli bättre nu. Jag har gråtit över saknaden till min egen pappa. Jag har gråtit över att lilla systerungen blev två år